![]() Главная страница Случайная страница КАТЕГОРИИ: АвтомобилиАстрономияБиологияГеографияДом и садДругие языкиДругоеИнформатикаИсторияКультураЛитератураЛогикаМатематикаМедицинаМеталлургияМеханикаОбразованиеОхрана трудаПедагогикаПолитикаПравоПсихологияРелигияРиторикаСоциологияСпортСтроительствоТехнологияТуризмФизикаФилософияФинансыХимияЧерчениеЭкологияЭкономикаЭлектроника |
Дипломатія Центральної Ради в реалізації автономістсько федералістського курсу. Стосунки з Тимчасовим урядом.
Як і більшість революцій, революція 1917 р. в Російській імперії почалася скромно й помірковано. Поштовхом до неї стали масові мирні демонстрації та страйки у Петрограді наприкінці лютого – на початку 1917 року, під тиском яких цар Микола II змушений був підписати заяву про зречення від престолу. Переломною подією в перші дні революції став перехід петроградських солдатів на сторону демонстрантів. Першими приєдналися до демонстрантів солдати Волинського полку, який складався головним чином з українців і перебував під впливами української студентської громади в Петрограді. Свою революційну рішучість солдати згодом пояснювали тим, що, як українці, вони достатньо натерпілися переслідувань українства під старим режимом…..(мой) Дипломатія УНР доби Центральної Ради. Перший дип. досвід модерної укр. нац. державності пов'язаний із діяльністю Центральної Ради, створеної з ініціативи укр. соціал. партій і культ.-просвітніх орг-цій 4.03.1917 в умовах перемоги Лютневої демокр. рев-ції 1917 в Росії. З огляду на особливості розвитку вітчизняного визв. руху в умовах загострення політ, б-би на теренах колишньої Російської імп. й пошуків виходу з Першої світової війни, історію дипломатії Центральної Ради можна умовно поділити на 3 періоди: 4.03-7.11.1917 — б-ба за створення авт. укр. державності й накопичення міжнар.-прав. та орг. передумов для формування самостійної дип. діяльності; 7.11-11(24).01.1918 - вихід УНР на міжнар. арену й започаткування власного відомства закордонних справ; 11(24).01.-29.04.1918 — нобуття дип. визнання суверенної УНР. Під час 1-го періоду, внаслідок автономістсько-федера-мапського курсу Центральної Ради, питання про класну зовнішню політику та створення відп. Зфж. апарату не стояло на порядку денному, іип. зусилля були майже цілковито зосереджені и досягненні порозуміння з рос. Тимчасовим уря-юм шодо забезпечення широкої нац.-територ. автономії для етнічних укр. земель. Із цього приводу 16-21.05.1917 у Петрограді й 29-30.06.1917 у Києві тривали переговори між лідерами Центральної Ради (В. Винниченко, М. Грушевський, С. Єфремов, Д Одинець, С. Петлюра та ін.) і представниками Тимчасового уряду (О. Керенський, І. Церетелі, М. Терещенко та ін.), що увінчались одночасним оприлюдненням постанови Тимчасового уряду про визнання Ген. Секретаріату вищим виконавчим органом в Україні та 2-го Універсалу Центральної Ради, який відкладав вирішення проблеми автономії до скликання Всеросійських Установчих зборів. Результатом другого візиту укр. делегації (В. Винниченко, X. Барановський, М. Рафес) до Петрограда наприкінці липня 1917 стала «Тимчасова інструкція Генеральному секретаріатові Тимчасового уряду» від 4.08.1917, яка значно звужувала компетенцію першого й обмежувала його повноваження Київською, Волинською, Подільською, Полтавською та Чернігівською (без 4 півн. повітів) губерніями. Але й після цього соціал. більшість Центральної Ради обмежувала свої зовн. зв'язки відносинами з Петроградом та перебувала на автономістсько-федералістських позиціях, що засвідчили рішення скликаного за її ініціативою 8-14.09.1917 в Києві «З'їзду поневолених народів». Однак, хоча Центральна Рада до проголошення УНР своїм 3-м Універсалом фактично не розглядала Україну як суб'єкта міжнародних відносин, дедалі ширшого громад, визнання набувала ідея участі її представників у процесі повоєнного мирного врегулювання. Ще в резолюції Всеукр. нац. конгресу (6-8.04.1917) йшлось про «спеціальну вимогу на участь України в міжнародній акції» та потребу делегування її депутатів на майбутню мирну конференцію. А у виголошеній В. Винниченком 12.10.1917 на засіданні Малої ради Декларації Ген. секретаріату стверджувалось, що він «уживає всіх заходів, щоб на світовій конференції, яка обговорюватиме наслідки війни, були серед російської делегації і представники українського народу», очолюване ж О. Шульгиним секретарство міжнац. справ «має бути заступником інтересів не тільки на Україні, але і за її межами». Суттєвою обставиною, що стимулювала керівництво Центральної Ради до самостійного виходу на міжнар. арену, було зростання інтересу до України з боку провідних інозем. д-ав як до потенційно важливого фактору військ.-політ, ситуації у Схід. Європі. У липні 1917 військ, аташе посольства Японії в Росії Ашида відвідав Центральну Раду й Ген. Секретаріат із метою отримання достовірної інформації про ситуацію в регіоні. У вересні аналогічний візит здійснила франц. військ.-санітарна місія, на поч. жовтня — керівник франц. військ, місії генерал Ніссель, який залишив у Києві для спостереження за розвитком подій генерала Ж. Табуї, що мав 9.10.1917 зустріч із С. Петлюрою. О. Шульгин наприкінці серпня відвідав Петроград і мав розмову з послом Франції Ж. Нулансом. Не випадково після розгрому більшовиками Ставки Верховного головнокомандування рос. армії в Могильові до Києва переїхали військ.-дип. місії Великої Британії, Франції, Італії, Японії, Бельгії, Румунії й Сербії. Але «вихід» Центральної Ради на міжнар. арену після проголошення УНР 7.11.1917 відбувся не зовсім вдало, усередині її керівництва точилась гостра б-ба щодо стратегічного вибору між Антантою, яка намагалась зберегти Схід, фронт проти Німеччини, і Центральними державами, які, на думку багатьох вітчизняних політиків, були зацікавлені в становленні незалежної України. Тому під час зустрічі в листопаді 1917 у Петрограді Ж. Ну-ланса з ген. секретарем у справах фінансів УНР X. Барановським останній відхилив франц. пропозицію щодо надання позики на придбання військ, спорядження, а на поч. грудня в розмові з Ж. Табуї й брит. офіцерами В. Винниченко та О. Шульгин в обмін на свою згоду продовжувати війну з Німеччиною й Австро-Угорщиною вимагали визнання де-юре Антантою укр. державності та встановлення з нею дипломатичних відносин (хоча, згідно з 3-ім Універсалом, УНР була проголошена, «не відділяючись від республіки Російської і зберігаючи єдність її»). На додаток, відряджені у грудні 1917 на переговори з Антантою до Ясс (Румунія) делегати Центр. Ради А. Галіп і Є. Голіцинський заявили, що УНР відмовляється визнавати свою частку зовн. боргів царського уряду. Ще більшу недовіру й занепокоєння, ніж у питаннях збереження держ. єдності Росії, у країн Антанти викликало задеклароване Центральною Радою (як головний напрям дипломатії УНР) досягнення заг. миру без анексій і контрибуцій шляхом скликання міжнар. конференції за участі всіх сторін на засадах визнання права націй на самовизначення. Нота такого змісту була схвалена 9.12.1917 Малою радою та відправлена 11.12.1917 Ген. Секретаріатом усім воюючим і нейтральним д-вам. У док-ті також зазначалось, що УНР «стає на шлях самостійних міжнародних стосунків до того часу, поки не буде створено загальнодержавної федеративної власті в Росії». На відміну від країн Антанти, Німеччина та її союзники вже 13.12.1917 погодились на участь «повноважних представників УНР» у Брестських мирних переговорах 1917-18 (ще 3.12.1917 депутати Центральної Ради М.Любин-ський і М. Левитський, перебуваючи формально в складі рос. делегації, мали неофіц. зустріч у Бресті з нач. штабу нім. Схід, фронту генералом М. Гофманом і принцем Леопольдом Баварським). 15.12.1917 VIII сесія Центральної Ради ухвалила запропоновану фракцією УСДРП резолюцію про участь у мирних переговорах «нарівні з іншими державами» і затвердила урядову постанову про негайне відрядження делегації. Вона стала першим закорд. дип. представництвом УНР і була сформована шляхом висування кандидатів від провідних парт, фракцій Центральної Ради: В. Голубович (голова до 15(28).01.1918, УПСР), М. Любинський (УПСР), М. Полоз (УПСР) і М. Левитський (УСДРП), а також екон. радник проф. С. Остапенко. Із 29.12.1917 делегація Центральної Ради як самостійна договірна сторона брала результативну участь у Брестських мирних переговорах, рішуче обстоюючи нац. інтереси УНР й успішно використовуючи суперечності між представниками більшовицької Росії та Центральних держав. Паралельно активізувались переговори про надання Антантою фінанс.-техн. допомоги УНР з Ж. Табуї та 77. Багге, які отримали офіц. призначення до Ген. Секретаріату від урядів Франції й Великої Британії (вручили відп. ноти В. Винниченку 21.12.1917 і 24.12.1917). Керівництво Центральної Ради розглядало цю обставину як визнання де-факто укр. державності, хоча насправді єдиною метою антантівських дипломатів було утримати УНР від сепаратних мирних переговорів із Німеччиною та її союзниками. До того ж, перші дип. успіхи Центральної Ради були затьмарені її військ.-політ, конфліктом із ленінським Раднаркомом, коли керівництво УНР відмовилось із принципових міркувань визнати останній за легітимний заг.-рос. уряд. Особливе роздратування в Петрограді викликало звернення Ген. Секретаріату УНР від 23, 11.1917 до крайових органів влади Башкирії, Півд.-Схід. союзу козачих військ, Півн. Кавказу, Закавказзя, Криму, Молдови, Сибіру та до ленінського Раднаркому з пропозицією негайно вступити в переговори щодо формування заг.-рос. соціал. уряду на платформі укладення заг. демокр. миру та своєчасного скликання Всеросійських Установчих зборів. У разі згоди уряд УНР прохав повідомити про готовність прибути до Києва відп. представників для участі у спец, нараді. Засади майбутнього федерат, ладу Росії були уточнені в урядовій телеграмі (за підписами В. Винниченка і О. Шульгина) з Києва до Петрограда, Новочеркаська, Омська, Тифліса, Сімферополя, Мінська й Кишинева від 25.11.1917: «республіканський і дійсно демократичний політичний устрій», а також «повне взаємне невтручання в політичне життя Республік, які федеру-ються». Проте обидві ініціативи не принесли очікуваних результатів, лише від уряду Південно-Східного союзу ЗО. 11.1917 до Києва прибула делегація для переговорів. Заходи Центральної Ради щодо формування заг.-рос. федерації (з центром у Києві) призвели до прямо протилежного наслідку — збройного конфлікту з ленінським Раднаркомом (див. «Маніфест до українського народу з ультимативними вимогами до Української ради») і запрошення нім.-австр. військ для порятунку УНР від більшовицької агресії. Лише в критичній ситуації, коли більшовицькі війська вже стояли на підступах до Києва, а представники Німеччини й Австро-Угорщини відмовлялись укладати мирний договір із УНР без формального проголошення її незалежності, Центральна Рада наважилась на повний держ. розрив із Росією у 4-му Універсалі (датований 9(22).01.1918, ухвалений 11(24).01.1918), задекларувавши своє бажання «жити у злагоді й приязні» з усіма сусідніми народами. Цим же док-том вона доручала Раді Народних Міністрів УНР підписати мирний договір із Центральними державами (див. Брестський мирний договір між УНР і Центральними державами 1918), що сталось у ніч на 27.01 (9.02). 1918; 23.04.1918 він був доповнений «Господарським договором між УНР і Німеччиною та Австро-Угорщиною» (див. Економічні договори УНР і Української Держави з Німеччиною і Австро-Угорщиною). Ці вимушені кроки Центральної Ради призвели до розриву відносин з Антантою, а згодом неодноразово використовувались антиукр. силами для дискредитації нац. державності на Заході; тому у довгостроковій перспективі зроблений Центральною Радою в січні 1918 зовн.-політ. вибір на користь Німеччини та її союзників, що згодом зазнали поразки в Першій світовій війні, виявився помилковим. Але водночас укладення Брестського мирного дог-ру між УНР і Центральними державами та дип. визнання України з боку останніх відкрило нові можливості для розбудови вітчизняної дипломатичної й консульської служби, змусило РСФРР погодитись на початок українсько-російських мирних переговорів 1918 та забезпечило Києву сприятливі позиції на українсько-білоруських переговорах про державний кордон 1918. Україна поступово перетворювалась на притягальний центр для нових незалежних нац. д-ав на території колишньої Російської імп.
|