![]() Главная страница Случайная страница КАТЕГОРИИ: АвтомобилиАстрономияБиологияГеографияДом и садДругие языкиДругоеИнформатикаИсторияКультураЛитератураЛогикаМатематикаМедицинаМеталлургияМеханикаОбразованиеОхрана трудаПедагогикаПолитикаПравоПсихологияРелигияРиторикаСоциологияСпортСтроительствоТехнологияТуризмФизикаФилософияФинансыХимияЧерчениеЭкологияЭкономикаЭлектроника |
Міжнародні відносини у другій половині 1970-х - 1980-х років. 9 страница
Найсуттєвішою проблемою для адміністрації Ніксона була війна у В'єтнамі, в якій щомісяця гинуло 500 американських вояків, і яка поглинала величезні кошти, роз'-єднувала націю і підривала міжнародний авторитет США. Зайнявши Білий дім, 37-й американський президент уже в липні 1969 року проголосив нову стратегію США у в'єтнамській війні, яка отримала назву " доктрини Ніксона". Суть її полягала передусім у " в'єтнамізації" війни («азіати воюють проти азіатів»), тобто заміні американських збройних сил південнов'єтнамськими, а також у тому, щоб і надалі надавати військову та матеріальну допомогу Сайгонові; провадити зовнішню політику адекватну можливостям Сполучених Штатів, рівномірно розподіляти відповідальність на союзників у всіх конфліктних ситуаціях. Вже в червні 1969 року почалася евакуація півмільйонного американського контингенту з Південного В'єтнаму. На травень 1972 року тут залишалось 69 тисяч американців. Але при цьому відновилося бомбардирування швнічнов'єтнамських територій. Саме це, на думку деяких істориків, змусило Ханой підписати у Парижі 27 січня 1973 року угоду про " припинення військових дій та відновлення миру у В'єтнамі". Упродовж наступних 60
У слід за " доктриною Ніксона" та замиренням у В'єтнамі відбулося корегування військово-політичної стратегії США: на зміну " гнучкому реагуванню" ' прийшло " реалістичне стримування". Міністр оборони пояснив: " Чотири головних фактори реальної дійсності викликали нову стратегію: стратегічна реальність, фінансова реальність, реальне становище з людськими ресурсами і політична реальність". У сфері озброєнь керівництво США і Пентагон зробили ставку як на вдосконалення ракетно-ядерного арсеналу, так і на розгортання звичайної зброї. Концепцію " переваги" (в її кількісному сенсі) було замінено концепцією " достатності" збройних сил. У цьому контексті зменшувалась чисельність армії (з 3 548 тис. до 2 100 тисяч осіб). 1 лише 1973 року Сполучені Штати відмовилися від загальної військової повинності і перейшли до створення професійної армії на добровільній основі. Посилена увага приділялася формуванню мобільних військово-морських сил. Молоді надавалося право голосу з 18 років. Барометром політичної розрядки були американо-радянські відносини. В грудні 1969 року США зняли деяке обмеження у торговельній сфері з СРСР, через місяць конгрес ратифікував підписаний 1968 року Сполученими Штатами, Великобританією та Радянським Союзом Договір про непоширення ядерної зброї, згодом розпочалися американо-радянські попередні переговори в Гельсінкі, а потім у Відні про обмеження систем протиракетної оборони та стратегічних озброєнь. ЗО вересня 1971 року у Вашингтоні підписано угоду про зменшення небезпеки виникнення ядерної війни та вдосконалення прямого телефонного зв'язку між США і СРСР. Нарешті, відбулося декілька зустрічей на найвищому рівні: у травні 1972 року - візит президента США Р.Ніксона до СРСР; у червні 1973 року - візит-відповідь Л.Брежнєва до Сполучених Штатів; у червні 1974 року-зустріч Р.Ніксона і Л.Брежнєва в Криму: в листопаді цього ж року - зустріч Дж.Форда та Л.Брежнєва у Владивостоці. В результаті було підписано кілька десятків різного роду угод, більше ніж за всю попередню історію американо-радянських стосунків. Серед них найважливіші: про основи взаємовідносин між СРСР та США; про обмеження стратегічних озброєнь; про обмеження систем протиракетної оборони (ПРО); торговельна угода (у жовтні 1972 року конгрес прийняв до неї поправку Джексона-Веніка, яка обумовлювала надання СРСР у торгівлі режиму найбільшого сприяння за умови демократизації радянського законодавства щодо еміграції); про співпрацю у мирних цілях у космосі, охорону навколишнього середовища, у сфері охорони здоров'я, в галузі науки й техніки. Ці та наступні домовленості сприяли значному послабленню напруги як в американо-радянських, так і загалом у міжнародних відносинах. Показником цих позитивних зрушень став, зокрема, радянсько-американський експеримент в липні 1975 року, в ході якого було здійснено стикування в космосі кораблів двох країн - " Союзу" та " Аполлона". Адміністрація Р.Ніксона скористалася погіршенням, а згодом розривом радянсько-китайських відносин. 8 січня 1970 року в американському посольстві у Варшаві почалися переговори між США та КНР на рівні послів. Тоді ж США стосовно Китаю вдалися до тактики " малих кроків": скасували ембарго на торгівлю з Китаєм та деякі обмеження на американський експорт до цієї країни, відбулися дві поїздки. Г.Кіссінджер двічі їздив до Пекіна з метою підготовки офіційного візиту президента США, який відбувся в лютому 1972 року. Сполучені Штати і КНР визнали одне одного, хоча дипломатичними службами обмінялися лише 1979 року. США зняли вето на вступ КНР до ООН і надання йому місця постійного члена Ради Безпеки. При цьому Білий дім продовжував дотримуватися політики " двох Китаїв", тобто визнання Республіки Тайвань та її членства в ООН. Уотергейтська справа та відставка Р.Ніксона. Драматичним апофеозом правління 37-го президента США став скандал, пов'язаний з президентськими виборами 1972 року, на яких Р.Ніксон здобув чергову перемогу. Цей скандал дістав назву " Уотергейтської справи". Слід зазначити, що зловживання можливостями ФБР чи податкових органів уже давно були в арсеналі боротьби з політичними конкурентами, але за " уотергейтською справою" масштаб цих зловживань і особиста причетність американського президента набрали нової якості. Передісторія цієї справи така. Ще 1971 року газета " Нью-Йорк Тайме" опублікувала підбірку секретних документів про воєнні дії США у В'єтнамі. У відповідь Білий дім санкціонував створення спеціального секретного підрозділу, названого " сантехнічним", завдання якого полягало у попередженні витоку небажаної інформації. Незабаром його почали використовувати і для інших цілей. У ніч на 17 червня 1972 року п'ять членів " бригади сантехніків" були затримані в штаб-квартирі демократів. Падають, що їм належало встановити нові " жучки". Мали вони звукозаписну апаратуру. Однак виявилося, що завдання " сантехніків" полягало в тому, щоб вилучити компрометуючі Р.Ніксо-на матеріали. Щоправда, на час президентських виборів в листопаді 1972 року ця справа не набрала розголосу і Р.Ніксон здобув переконливу перемогу. Згодом репортери почали розкручувати уотергейтські події, доводячи, що в Овальному кабінеті провадилися таємні магнітофонні записи всіх розмов. Незважаючи на опір Ніксона, записи врешті-решт були оприлюднені і з'ясувалося, що президент особисто причетний до проникнення в офіс демократів його людей. Сам Ніксон у своїх мемуарах " На арені. Спогади про перемоги, поразки та відродження" (М., 1992), пізніше признався, що декілька осіб, пов'язаних з підготовкою до нових президентських виборів, попалися на встановленні підслуховуючих телефонних пристроїв у штаб-квартирі національного комітету демократичної партії, яка знаходилася в готелі " Уотер-гейт" у Вашингтоні. Після їх арешту Р.Ніксону інкримінували: санкцію на проникнення у штаб-квартиру, спроби перешкодити розслідуванню цієї справи ФБР; намагання заплатити людям і таким чином прикрити розслідування; знищення плівок, на яких зафіксовано розмову про підкуп. Отже, був набір звинувачень, за які Р.Ніксон мав відповідати перед судом, його належало піддати процедурі імпічменту. Щоб цього уникнути, Р.Ніксон 8 серпня 1974 року подав у відставку, заявивши, що боротьбу за свою реабілітацію вестиме протягом 20 років. Пізніше він писав, що пережив цю неприємну історію завдяки трьом життєвим принципам: 1) Залиш и минуле у минулому. Проаналізуй і зрозумій причини своєї поразки, але не дозволяй їй домінувати над тобою. Краще подумай про майбутні справи; 2)Не дозволяй своїм противникам заважати тобі. Пам'ятай, що вони перемагають лише в тих випадках, коли втягують тебе у боротьбу з ними, відволікаючи тебе від прагнення досягти своєї мети; 3) Став перед собою важкодосяжну мету. Уникай спокуси жити заради задоволення або для того, щоб залишити якнайбільшу матеріальну спадщину. Р.Ніксон все ж повернувся до громадського життя, і процедура велелюдного державного похорону 22 квітня 1994 року засвідчила, що американці віддали шану Р.Ніксону. як президентові, заслуги якого перед нацією, безперечні. 38-й президент США Дж. Форд, його діяльність (1974-1976 роки). 9 серпня 1974 року віце-президент Джералд Рудолф Форд перебрав після відставки Р.Ніксона функції президента США. Він був не причетним до " уогергейтської справи", мав солідний політичний досвід. Дж. Форд народився 1913 року і виріс в штаті Мічіган в релігійній родині. Отримавши державну стипендію, вивчав юриспруденцію в Польському університеті. Брав участь у другій світовій війні, служив офіцером на авіаносці. 1948 рокуйого обрали конгресменом від 5-го округу штату Мічіган. 1905 року він очолив парламентську фракцію республіканців. На пропозицію Р.Ніксона в жовтні 1973 року (після відставки віце-президента С.Егню, якому інкримінували хабарництво та підкуп) Дж Форда призначено віце-президентом. Першою акцією, яка фактично позбавила його ймовірної перемоги на майбутніх президентських виборах 1976 року, стало помилування Р.Ніксона. Як заявив сам президент, цим він прагнув уберегти націю від тривалого й болісного процесу. Більшість істориків відкидають версію, що цей жест був наслідком закулісних переговорів. Вразливість президента Дж.Форда полягала і в тому, що він був першим американським президентом, якого не обрали, а призначили. До того ж на проміжних виборах до конгресу восени 1.974 року демократи отримали більшість у сенаті та дві третини в палаті представників. За таких умов Фордові важко було провадити власну політику, і він обмежувався тим, що застосовував право вето на законопроекти конгресу (66 разів упродовж шести місяців), а здебільшого плив за течією. Дж.Форд намагався приборкати інфляцію, яка в результаті енергетичної кризи досягла 10-відсоткового рівня, обмежив державні витрати, що у свою чергу спричинило спад виробництва та зростання безробіття на 11 відсотків. Власне, для змін, навіть малосуттсвих, йому забракло часу. Так само у зовнішньополітичній сфері президентство Дж.Форда припало на той час, коли розрядка завершувалася. Потужнім залпом по амери-кано-радянських відносинах, а отже, і по розрядці, стала поправка Джексона - Веніка 1974 року. До того ж поразка Південного В'єтнаму і встановлення комуністичного контролю над усією в'єтнамською територією не додало популярності республіканській адміністрації. Щоправда, під її завісу відбулася зустріч Дж.Форда з Л.Брежнєвим у Владивостоці, на якій обговорювався проект укладення не тимчасової, а довготривалої угоди про обмеження стратегічних озброєнь, але яка так і не була реалізована, та Нарада з безпеки і співпраці в Європі 1975 року в Гельсінкі за участю 33 європейських країн, а також США і Канади. Тим часом у лавах республіканської партії сформувалася внутріпартійна опозиція на чолі з Р.Рейганом, яка рішуче заперечувала соціал-ре-формістські акції, у соціально-економічній сфері, критикувала розрядку і вимагала рішучих дій у зовнішній політиці. Дж.Форд зі значними труднощами здобув перевагу на конвенті партії над своїм суперником Р.Рейганом при процедурі висунення кандидатур на участь у президентських виборах 1976 року. Але поступився правим одно-нар гінцям, висунувши гасло «мир з допомогою сили», збільшення військового бюджету та розгортання виробництва нових видів озброєнь (бомбарди-рувальпик Б-1, підводний човен «Трайдент» тощо). Проте шанси у респуб- -7І4 7 97 ліканської партії на перемогу на президентських виборах були ілюзорними, за нею тягнувся шлейф поразки у В'єтнамі, Уотергейт, корупція та хабарництво у вищих ешелонах влади. Президентство Дж. Картера (1977-1981 роки). 1976 року Сполучені Штати урочисто відзначили двохсотріччя з часу проголошення своєї незалежності. Славний ювілей дещо затьмарював комплекс розмаїтих проблем і що, найголовніше, морального плану, які переживало американське суспільство. Цього ж року відбулися чергові президентські вибори, на яких кандидат від демократичної партії Джіммі Картер обіцяв американцям позбавит їх політичного та психологічного приниження, яке вони пережили після уотер-гейтської справи та безславного фіналу в'єтнамської війни. Кандидат-демок рат пропонував співвітчизникам обрати президентом морально чисту людину, яка відновить традиційні американські цінності та чесноти, скоротить військові витрати та безробіття, поліпшить систему охорони здоров'я та освіти. Американці повірили Джіммі Картеру і віддали йому перевагу: 51 відсоток голосів проти 48 відсотків, відданих за його опонента Дж.Форда. Та політична доля зіграла з 39-м президентом злий жарт. У тих драматичних обставинах Штати потребували професіонала, досвідченого і сильного політика, а не провінційного дилетанта, яким був Джіммі Картер. Він народився 1 жовтня 1924 року в Плейнсі, на півдні Джорджи", і виріс у провінційному містечку у відносно заможній сім'ї. Батько був фермером і вирощував арахіс, мати, освічена жінка, медсестра за фахом, у 68-річному віці працювала в Індії в «корпусі миру». Від неї Джіммі успадкував інтерес до політики. 1945 року він завершив навчання у військово-морській академії, тоді ж побрався з Розалією Сміт, подругою юності, яка стала йому надійною порадницею і опорою у житті. 1953 року після смерті батька Дж.Картер залишив військову службу і продовжив його справу - вирощував арахіс, що допомогло йому стати мільйонером. На початку 1960-х років він почав займатися політикою. 1970 року його обирають губернатором штату Джорджія від демократичної партії. На президентських виборах 1976 року американці голосували, за різними даними, не так за Джіммі Картера, як проти республіканців в особі Дж.Форда. Свою діяльність Дж.Картер розпочав із заходів, які можна назвати «символічним популізмом». Так, в день інаугурації 39-й президент США відмовився від лімузина і своїм ходом подолав шлях від Капітолію до Білого дому, спростив помпезний характер інаугураційних урочистостей, дав розпорядження продати президентські яхти, скасував супровід президентського гімну, дозволив іменувати його в офіційних документах по-панібратськи -Джіммі Картером, а не Джеймсом Ерлом Картером. Замість того, щоб шукати контактів з відомою політичною елітою, він оточив себе вихідцями з Джорджії? часто-густо молодими, які не мали досвіду політичної діяльності. Спроба > Дж.Картера зосередити в своїх руках всі важелі державного управління виявилася невдалою. Тим часом проблеми, які успадкував новий президент, і які вимагали для свого розв'язання високого професіоналізму, компетентності та опори на вашингтонські політичні й фінансові кола. Першим рядком у переліку завдань нової адміністрації були економічні питання: країна знаходилася в стані переборення негативних наслідків в'єтнамської війни, енергетичної та економічної кризи 1973-1975 років; давалися взнаки інфляція, яка досягла високої позначки, безробіття, дефіцит держбюджету та зовнішньоторговельного балансу. Економічна програма адміністрації Дж.Картера передбачала підвищення темпів економічного розвитку та стимулювання капіталовкладень в економіку. З цією метою передбачалися нові податкові пільги для бізнесу, збільшення асигнувань на громадські роботи і створення додаткових робочих місць, організацію виробничого навчання та перекваліфікації безробітних. 1978 року Картер підписав новий податковий закон з пільгами для бізнесу, але досягти бажаного зниження подоходного податку для малозабезпечених йому не вдалося. У цьому ж році було оприлюднено інфляційну програму, в основі якої- принцип «добровільних обмежень»: приватний сектор повинен був відмовитися від підвищення цін на свою продукцію, а профспілки - від вимог підвищення зарплатні. Щоправда, програма декларувала більше добрі наміри, аніж реальні шляхи подолання інфляції. Однією з найголовніших проблем Сполучених Штатів і надалі залишалася енергетична. На середину 1970-х років країна імпортувала половину необхідних енергоресурсів. Проте конфліктні ситуації у провідному нафто-постачальному регіоні - на Близькому Сході, підвищення країнами ОПЕК цін на нафту робили упродовж 1970-х років непрогнозованими її поставки до США. Енергетичні негаразди спричинили певною мірою дефіцит державного бюджету та торговельного балансу, а також зростання інфляції. Розв'язання енергетичної проблеми Дж.Картер вважав одним із пріоритетів своєї внутрішньої політики. Його програма передбачала комплекс заходів у цій сфері, зокрема, збільшення видобутку нафти та вугілля в США; створення в країні великих стратегічних запасів нафти; запровадження режиму економії нафти в промисловості та побуті; розробка та виробництво за сприяння держави нових видів палива та джерел енергії. Після тривалих дебатів конгрес затвердив більшу частину енергетичної програми Дж. Картера. В її прикінцевому варіанті скасовувався поетапно державний контроль над цінами на нафту та газ, водночас запроваджувався податок на додаткові прибутки, які отримували від цієї пільги нафтові компанії; заохочувалися заходи, спрямовані на ощадливе використання енергоресурсів, створювала- 7* 99 ся корпорація з синтетичного палива, фінансована державою. Складовою частиною антиінфляшйної політики адміністрації демократів стало скорочення федеральних витрат, а саме, замороження зарплати державним службовцям, призупиненння асигнувань на виробництво бомбардувальника Б-1, застосування вето на розробку авіаносця з ядерним двигуном та на затверджений конгресом «водний проект» - будівництво каналів та дамб у різних штатах. Проте ні звичайні, ні «пожежні» заходи уряду демократів не запобігли інфляційним процесам. Інфляція досягла 1980 року 18 відсотків, хоча темпи приросту ВНП склали 4 відсотки. Тому у проект бюджету на 1981 рік було внесено суттєву корективу - зменшення витратної частини на 15 млрд. доларів, головним чином за рахунок військової та соціальної сфер. Проте збалансувати бюджет урядові не вдалося. Втілення в життя адміністрацією Дж.Картера продекларованих у передвиборній програмі соціальних заходів наштовхнулося на опір консервативної частини конгресу, особливо після парламентських виборів 1978 року, в ході яких консерватори, хоч вони і не здобули більшості, проте зміцнили свої позиції. Однак скоротити чи заморозити урядові асигнування на працевлаштування безробітних, громадські роботи, медичну допомогу для ма лозабезпечених та житлове будівництво їм не пощастило. Більшість заходів Дж.Картера соціального характеру припала на др гу половину його президентства. Так, зазнала фіаско спроба підвищити п даткові відрахування з підприємців у фонд державного соціального страхування. Це ж сталося і з урядовою пропозицією в умовах високого рівня безробіття частково фінансувати соціальні витрати за рахунок бюджету. За протидії консервативних сил були відхилені закони про рівні права жінок, про запровадження національної системи медичного страхування та створення федерального відомства захисту споживачів. Більш успішною виявилася діяльність картерівського уряду в сфері охорони навколишнього середовища: були прийняті закони про державне регулювання умов вуглевидобутку відкритим способом та утилізацію відходів хімічної промисловості. В руслі традиційної політики демократичної партії щодо профспілок уряд Дж.Картера підтримав низку спрямованих на реформу трудового законодавства проектів, у яких ішлося про розширення права робітників-буд-івельників на страйки, підвищення мінімуму зарплати, право на створення профспілок тощо.Але реформа трудового законодавства також зазнала невдачі, конгрес відхилив її. Загалом у другій половині президентського терміну помітним був дрейф адміністрації Картера у сфері соціальної політики від лібералізму до кон- серватизму. То ж не дивно, що у своєму посланні конгресові 1978 року Дж.Картер фактично зрікся ліберально-реформістського кредо своїх попередників Дж.Кеннеді та Л.Джонсона. «Ми повинні зрозуміти, що роль і функції уряду мають обмежений характер. Уряд не може розв'язати всі наші проблеми. Уряд не може покінчити з бідністю, забезпечити економічне процвітання, знизити темпи інфляції, врятувати наші міста, покінчити з неписьменністю, забезпечити країну енергією чи досягти всезагальної добродійності», - заявив 39-й президент США. Відповідну роль у цьому повороті зіграли зміни у настроях консервативної частини американського суспільства, підтримані засобами масової інформації, не на користь " держави загального добробуту". Саме в цій теорії та практиці чимало політичних сил вбачали причину негараздів США. Тоді ж зафундувалися громадські організації, так званих " нових правих", які апелювали до рядових американців, афішуючи свою стурбованість розгулом злочинності, деградацією моральних підвалин, падінням престижу та довіри до влади. Як панацея для відновлення в американському суспільстві таких традиційних цінностей, як родина, релігія, мораль, патріотизм пропонувалася нова консервативна ідеологія та політика, яка набрала завершеного характеру в роки президентства Р.Рейгана. Зовнішньополітична діяльність адміністрації 39-го президента США здобула суперечливі та неоднозначні оцінки. Вона давала чимало підстав для критики Дж.Картера. Разом з тим до активу картерівського уряду слід віднести спробу розв'язання близькосхідного конфлікту. В березні 1979 року після тривалих переговорів Бегіна й Садата у заміській резиденції американських президентів Кеми-Девіді був підписаний сепаратний мирний договір між Сгиптом та Ізраїлем, який фактично вивів Єгипет з блоку країн, які боролися проти Ізраїлю. Зате підписання з Панамою договору про повернення їй до кінця століття Панамського каналу викликало значні труднощі з його ратифікацією у конгресі та не слугувало престижу Дж.Картера. Ще важче склалися стосунки з СРСР. 1977 року збіг п'ятирічний термін дії ОСО-1. Ще за три роки до цього під час зустрічі Дж.Форда і Л.Брежнєва у Владивостоці було розроблено базу для укладення довготривалої угоди про обмеження стратегічних озброєнь. Проте підписання договору ОСО-2 Дж.Картер пов'язав з двома несумісними для радянського уряду умовами - поступками у сфері " прав людини" та запровадженням контролю над озброєннями. Нарешті, в червні 1979 року під час зустрічі на вищому рівні у Відні був підписаний договір про ОСО-2. Американський конгрес затягував його ратифікацію, хоча обидві сторони за обопільною згодою й дотримувалися провідних положень договору. Картер змушений був погодитися на різке збільшення військового бюджету, що не тільки спричинило бюджетний дефіцит, а й знизило довіру до
Завершального удару по престижу Дж.Картера завдали події іранської революції 1979 року. Нагадаємо, що ще 1953 року Д.Ейзенхауер оголосив Іран зоною американських інтересів. Того ж року ЦРУ організувало державний переворот і відновило на іранському престолі шаха Мухаммеда Резу Пехлеві. Під час революції 1979 року США недооцінили ситуацію в цій країні, вплив духівництва і зокрема аятолли Хомейні на іранське суспільство, що мало драматичні наслідки. Коли хворий на рак шах наприкінці листопада знайшов притулок у Штатах, найбільш радикальні учасники революції (" стражі ісламської революції") захопили в Тегерані американське посольство і оголосили 60 його співробітників заручниками. Перші стримані заяви Дж.Картера щодо цього інциденту американська іромадськість сприйняла з розумінням. Але в міру того як конфлікт затягувався, невдоволення американців зростало: уряд все більше демонстрував свою безпорадність. Щоправда, у своєму зверненні до конгресу 23 січня 1980 року президент заявив про поворот у зовнішній політиці, названий пізніше " доктриною Картера", відповідно до якого спроби будь-якої іншої держави насадити свій вплив у регіоні Перської затоки оцінювалися як зазіхання на життєво важливі інтереси США, які могли захищати їх силовими методами. Проте спроба США військовою силою визволити заручників у Тегерані ганебно провалилася. Громадськість сприйняла це як вияв американського безсилля. Тема американських заручників домінувала на президентських виборах 1980 року. Тільки в день інаугурації нового президента - республіканця Р.Рейгана дипломати-закладники повернулися на батьківщину. Дж.Картер та його дружина глибоко пережили цю драму. Та з часом гострота тих подій пригасла, екс-президент завоював навіть повагу. В Атланті він створив президентську бібліотеку, названу його ім'ям, узяв участь у розв'язанні деяких міжнародних проблем. Дж.Картер виступив миротворцем 1994 року на Гаїті, а 1995 року-в Боснії. Справедливим видається твердження про недооцінку діяльності 39-го президента США. Слід врахувати й те, що він дістав у спадщину низку проблем і взявся їх розв'язувати у склад- 1П? ний час. Заслуговує на повагу те, що йому випало виступити ініціатором цілої низки перспективних політичних заходів, зокрема в енергетичній сфері, у реформуванні системи соціального страхування та охорони здоров'я. У зовнішньополітичній сфері саме він поставив на порядок денний питання про права людини та нормалізацію стосунків з противниками у часи " холодної війни". США на рубежі 1970-1980-х років. Президентські вибори. Р.Рейган - 40-й президент США (1981-1989 роки). Ситуацію, яка склалася у Сполучених Штатах у 1970-і роки, часто порівнюють зі становищем 1930-х років, в період " великої кризи", коли в країні сформувалася політична стратегія та ідеологічна система, яка домінувала до початку 1970-х років. Паралелі насправді очевидні. По-перше, у згадані періоди країна переживала кризи, хоча і неспівставимі за масштабами економічних та політичних струсів та їх соціальних наслідків. По-друге, і це головне - і 1930-і і в 1970-і роки - правляча еліта була поставлена перед необхідністю ідейно-політичного вибору: як іти далі, як мобілізувати потенціал суспільно-економічного розвитку. Очевидно, банкрутство вільно-ринкових відносин у 1930-і роки не залишало альтернативи: інтереси економічного розвитку вимагали створення ефективного регульованого механізму. Тоді вибір було зроблено на користь регульованого державою капіталу, корпоративізму. соціальних реформ, соціальної відповідальності держави. У ліберальній формі варіант державного втручання в економічну та соціальну сфери суспільного життя віддзеркалився в " новому курсі" Ф.Д.Рузвельта. На початку 1970-х років виявилося, що система державного регулювання має свої межі, що низка її механізмів працює з перебоями, а деякі з них взагалі зжили себе. А ще через десять років вже мало хто сумнівався, що американська економіка переживає передкризовий стан. Чимало економістів та політиків стверджували, що США відстають у темпах економічного розвитку від інших розвинених країн, передовсім, Японії, що врешті-решт може привести до втрати ними провідних позицій у світі. Вперше з часу завершення першої світової війни інфляція досягла двозначної цифри (у 1980 році - 12, 4 відсотка). Американська частка у світовому промисловому виробництві скоротилася з 54 відсотків у 1948 році до 35-у 1982 році, у світовому експорті - з 35 до 12 відсотків, а золотий запас зменшився з 78 відсотків у 1948 році до 27 - у 1980-х роках. Упродовж 70-х років XX століття США мали позитивний торговельний баланс і вважали це своїм своєрідним символом. Проте вже у 1960-і роки американський експорт переважав імпорт на 4 млрд. доларів. 1971 року торговельний баланс країни вперше був зведений з дефіцитом в однозначну цифру, а 1978-1979 років він дорівнював 30 млрд. доларів. США втрачали провідні позиції щодо зростання продуктивності пращ. Так, за цим показни-
|